Nichita+Stanescu-+universul+poetic

=**NICHITA STANESCU - Universul poetic**=


 * N****ichita Stanescu s-a impus ca unul dintre cei mai interesanti si valorosi creatori de poezie moderna; ca o recunoastere a valorii creatiei sale, i s-a conferit în 1975, la Viena, premiul __Herder__, iar în 1982, în Iugoslavia, premiul “__Cununa de Aur__”.**
 * Nichita Stanescu este mai interesat, mai emotionat de idee decât de sentiment. Calea care sa-i satisfaca nevoia de siguranta ducea spre disciplinele riguroase ale spiritului, spre geometrie si fizica. Critica literara considera ca de la Ion Barbu, poezia româneasca nu a mai cunoscut o asemenea capacitate de abstractizare ca în cazul lui Nichita Stanescu.**
 * Poetul s-a situat într-o ascendenta “nobila”: prin tendinta de a ajunge pâna la esenta liricului, el se apropie de Eminescu si Blaga; prin forta inovatiei la nivelului limbajului artistic, se apropie de Arghezi; prin capacitatea de încifrare a mesajului în formule de maxima abstractizare, se apropie de Ion Barbu.**
 * Criticul** **Eugen Simion** **defineste poezia lui Nichita Stanescu “****//poezia poeziei//****”. Stanescu însusi afirma: “//poezia nu este numai arta, este însasi viata, însusi sufletul vietii//”. De-a lungul întregii sale creatii se disting încercari de a defini conceptia sa despre cunoastere prin arta, despre echilibrul dintre continutul si forma poeziei, despre relatia poetului cu cuvântul. Poezii pe aceasta tema: “//__Ars poetica__//”, “//__Arta poeziei__//”, “//__Arta poetica__//”, “//__Arta scrisului__//”, “//__Autoportret__//”, “//__Poezia__//”, “//__Poetul ca si soldatul__//”, “//__Cautarea tonului__//”, “//__Poetul__//”, “//__Tonul__//”, “//__Timbrul__//”.**
 * Nichita Stanescu demonteaza elementele artei, pe care le reaseaza dupa o ordine proprie. În poemul “//__Nod__// //__33__//”, poetul încearca sa lamureasca, sa descifreze aceasta ordine proprie: “//Am gândit un mod atâta de dulce / De a izbi doua cuvinte / De parca iarba verde ar înflori / Iar florile s-ar ierbi.//”.**


 * Prima etapa - Lirica sentimentelor, adolescentina****, în care predomina idealurile romantice, subiectul cunoasterii este eul liric în jurul caruia se circumscrie lumea reala.**
 * În primele doua volume (“****Sensul iubirii****”, “****O viziune a sentimentelor”****), majoritatea poeziilor sunt de dragoste, erosul este un prilej de a comunica framântatele întâmplari alre fiintei interioare, care sunt mai puternice decât ale conditiei fizice date. Iubirea produce o senzatie de plutire, zborul se naste din dragoste ca o coloana a infinitului între pamânt si cer.**
 * În poezia “//__Cântec__//”: “//Du-ma, fericire, în sus si izbeste-mi / Tâmpla de stele, pâna când / Lumea mea prelunga si în nesfârsire / Se face coloana sau altceva / Mult mai înalt si mult mai curând.//”, starea de iubire e starea din afara incertitudinii, este “cântecul de izbânda a sunetului si a luminii”. Iubirea este o stare lirica complexa, este o iesire din somn, motivul fundamental fiind cel al rasaritului: “S//oarele// //salta// //din lucruri strigând / Clatina muchiile surde si grave.//” (“//__O calatorie în zori__//”).**

Poemul “//__Enghidu__//” este un poem despre moarte. Pierzându-si prietenul Enghidu, uriasul Ghilgames descopera sentimentul mortii, necunoscut pâna atunci. Poetul, din perspectiva abstracta a durerii da o definitie afectiva a timpului: “trecerea durerii în trecerile timpului”. Timpul este o absenta care creaza si o creatie care nu se poate numi: “//Ceea ce nu e, fara de margini este / Pretutindenea calatoreste, pete mari întâlnind / Carora Timp le spun / [...] / Ceea ce nu e, fara Timp este, ca amintirea / E asemenea vazului mâinilor / Asemenea / Auzului ochilor//”.**
 * A doua etapa - Lirica necuvintelor, maturitatii creatoare** **începe cu volumul “****Dreptul la timp****”. Vizionalismul lui Nichita Stanescu se abstractizeaza, viziunea asupra spatiului si timpului se schimba.
 * Miturile nu apar doar cu sensurile lor initiale, cu sunt un pretext pentru a transmite o stare lirica complexa. În poemul “//__Enghidu__//” este un pretext pentru a comunica durerea generata de scurgerea ireversibila a timpului, scurgere care înseamna moarte.**
 * În poemul “//__Catre Galateea__//”, poetul reînvie mitul Galateei, care este atât opera cât si femeia neînduratoare. Creatorul modern cere îndurarea de a fi de la cea creata de el.**


 * Volumul “****11 Elegii****” este considerat cea mai buna carte a lui Nichita Stanescu. Poetul dezvolta un numar de raporturi care delimiteaza poezia si existenta poetului. Punctul de plecare este criza de natura existentiala pe care poetul încearca sa o depaseasca prin meditatie. Stilul acestor poezii este solemn si ermetic, ex. “//__Elegia întâia__//”: “//Totul este inversul totului / Spune Nu doar acela / Care îl stie pe Da / Însa el care stie totul /// //La Nu// //si// //la Da// //are foile rupte//” (Nu poti nega ceva ce nu cunosti; pe masura ce cunosti mai mult esti mai constient de relativitatea lucrurilor sale).**
 * De fapt, elegiile sunt “definitii” filosofico-lirice ale unor concepte fundamentale ale existentei poetului. În elegii tema este suferinta de diviziune, tânjirea dupa unitate: “//Durere a ruperii în doua a lumii / Ca sa-mi patrunda prin ochii, doi / Durere a ruperii în doua a sunetelor / Lumii, / Ca sa-mi loveasca timpanele, doua//” (“//__Elegia__// //__4__//”). Refacerea unitatii primordiale nu este posibila pâna când poetul nu va sti limba ierbii, a sâmburilor, a stelelor.**
 * În “//__Elegia a 10-a__//”, poetul îsi exprima dorinta de a atinge prin intermediul gândirii poetice neauzul, nevazul, negustul, nepipaitul, deci de a exprima inexprimabilul. Spiritul sufera de ceea ce nu poate cuprinde, de imposibilitatea de a materializa imaterialul: “//Dar eu nu sunt bolnav. Sunt bolnav / De ceva între auz si vedere / De un fel de ochi, un fel de ureche / Neinventata de ere.//”. Aceasta aventura spirituala se încheie prin acceptarea realului, prin întoarcerea la lumea fenomenala.**
 * În //__ultima elegie__//, poetul exprima întoarcerea propriul pamânt: “//A fi în launtrul fenomenelor, mereu / În launtrul fenomenelor / A fi samânta si a te sprijini / De propriul tau pamânt//”. Poetul reia aceasta tema în volumele urmatoare, “****Alfa****” si “****Oul si sfera****”.**


 * În volumul “****Laus Ptolemei****”, cele doua cai de cunoastere poezia si matematica, care apar si în lirica lui Barbu tind sa fie reduse la limbajul unic initial si initiatic. Principala tema a acestui volum este refacerea simbolurilor.**
 * În volumul “****Necuvintele****”, poetul abordeaza o alta perspectiva a lucrurilor si anume privirea din afara într-o intentie noua de stapânire a universului. Poezia este “ochiul care plânge, lacrima celui care trebuie sa fie fericit”.**


 * În** **ultima etapa,** **numita** **lirica frigului****, tema fundamentala este moartea. Volumele de poezii din aceasta etapa sunt “****Maretia frigului****”, “****Noduri si semne****”, “****Epica Magna****”, “****Operele imperfecte****”. Moartea este o experienta limita, însemnând întoarcerea în mit, în necuvânt. Moartea este o încheiere metaforica a aventurii spirituale a eului poetic în spatiul cunoasterii.**


 * Criticul literar** **Aurel Martin** **consemna ca universul liricii lui Nichita Stanescu este “****//o padure de simboluri//****”. Ca toti marii poeti, Nichita Stanescu a fost fascinat de esente, de ceea ce exprima sau ascunde fenomenalul. Poetul a încercat sa patrunda dincolo de lumita cunoasterii, descoperind ca tainele nu se lasa învinse, nu-si divulga nucleul intim.**
 * Poetul a avut însa vocatia de a patrunde impenetrabilul, de a-si închipui realitati indefinibile. De aici frecventa în vocabularul sau a cuvintelor construite cu prefixul** **//ne//****, acestea valorificând simultan o afirmatie si o negatie.**
 * Întreaga sa lirica penduleaza între polii centralizatori, între da si nu, între lumina si întuneric, între iluzie si real, între stare de veghe si stare de vis. Modernitatea si valoarea liricii sale rezida în** **viziunea poetica originala** **si în limbajul poetic. Poetul confera cuvântului independenta, considerându-l creator de lumi: “//Numai cuventele zburau între noi / Înainte si înapoi, / Vârtejul lor putea fi aproape zarit / [...] / Ca sa privesc iarba înclinata de / caderea unui cuvânt//”.** **Limbajul sau poetic** **este abstract, bazat pe metafora si parabola.**
 * În volumul “****Cartea de recitire****”, poetul distinge trei moduri de a crea poezia:**
 * n fonetic - bazat pe sonoritatea sunetelor, pe aliteratie**
 * n morfologic - bazat pe mobilitatea cuvântului, la fel ca la Arghezi**
 * n sintactic - bazat pe constructiile sintetice ca în cazul lui Barbu.**
 * Nichita Stanescu experimenteaza un lirism semantic prin cultivarea simbolurilor existentiale. El realizeaza mutatii de sens prin consstructii sintactice aparent absurde, prin schimbarea valorii gramaticale a cuvintelor (vazul mâinilor).**
 * La nivelul expresiei poetice, poezia lui Nichita Stanescu este o tesatura de noduri si semne. Semnul este sensul conventional al cuvântului, iar nodul este nucleul semantic al cuvântului poetic.**